Episodi lähti liikkeelle eilen, kun erään lähistöllä olevan koulun rehtori soitti paniikissa ja pyysi vuorotteluvapaan sijaiseksi (kesän alussa valittu sijainen oli perunut viime tipassa). Lupasin miettiä asiaa ja keskustella mieheni kanssa.
Tunnin kuluttua tein päätöksen, että kieltäydyn tehtävästä ja jatkan, kuten suunniteltua, kotiäitinä. Kunnes linjan päässä ollut rehtori sai minut vakuuttuneeksi (aika helposti), että pystyisin ainakin vähän aikaa tätä sijaisuutta hoitamaan.
Eihän se sitten niin mennyt. Tänään, kun oli nukkunut yhden yön yli ja käynyt tutustumassa työpaikkaan, sovitellut aikuisten töitä, lasten hoitopaikkoja, mökin rakennusaikataulua, taloudellisia faktoja jne, tulin siihen tulokseen, että en kyllä sittenkään palaa töihin, vaan olen nyt ihan OIKEASTI kotiäiti (joka heittää satunnaista sijais- ja lehtijuttukeikkaa). Niin on kaikille paras.
Eniten harmittaa se, että ehdin lupautua hommaan (työt olisivat alkaneet huomenna, luokka ja työyhteisö vaikuttivat kaikin puolin loistavilta). Lupauduin, vaikka silloin eilen jo alitajuisesti tiesin, että ratkaisu on väärä. Miksi ihminen tekee näin? Toimii vastoin intuitiotaan? Se on tyhmyyttä.
Vielä suurempaa tyhmyyttä olisi kuitenkin mielestäni se, että lähtisi silti hampaat irvessä puskemaan kohti jotain sellaista, joka ei vaikuta oikealta. Meillä on yksi elämä, käyttäkäämme jokainen päivä siitä sekä järjen että tunteen ääntä seuraten!
Eilen sain illalla tekstiviestin eräältä ystävältäni. Hän tuskaili oman elämänsä suhteen, ja kertoi olevansa lähes kateellinen siitä, että mulla on paketti niin hyvin kasassa. Voi voi, tässä sitä sitten ollaan. Eipä kannata kadehtia ketään (ei edes minua), kun yhtä tuuliajolla me ihmiset tässä maailmassa ollaan.
Selvittääkseni ajatuksiani ja tuulettaakseni mieltäni lähdin pyöräilemään nuorimmaisen kanssa. Saima pääsi ekaa kertaa istuimeen kyytiin, aina ennen on ollut molemmat tenavat pyöräperäkärryssä.
![]() |
Saima otti tyytyväisenä huikka tupperware-pullosta tauolla Järvenpään kylässä. |
![]() |
Eväät ja kännykkä kulki mukana naisellisesti pyörän etukorissa Maikun ketturepussa. |
![]() |
Todistusaineistoa siitä, että mun reidet ei ole vielä mitään verrattuna Pia Sundstetiin. Eli lisää reeniä kehiin! |
Saima on yksi syy siihen, että haluan olla kotona. Maire toinen.
Viime lukuvuoden lapset olivat puolipäivähoidossa. Meni ihan hyvin. Molemmat viihtyivät. Saivat kavereita ja oppivat uusia taitoja. Silti, heti kun hoito loppui, musta alkoi tuntua, että sain omat lapset "takaisin". Pääsin niiden kanssa elämään kokonaisvaltaisesti tätä elämää, jokaista päivää.
En tuomitse ketään äitiä, joka vie lapset hoitoon, mutta itselleni tämä kotiäitiys tuntuu nyt parhaalta valinnalta, kun on saanut kokeilla sitä toistakin vaihtoehtoa. Lapset ovat pieniä niin ohikiitävän hetken. Älkääkä käsittäkö väärin, en ole todellakaan mikään toisella kädellä marsipaanikakkuja vääntävä ja toisella kädellä lapsen kanssa puuhavihkoa täyttävä superäiti! Ihan vaan tavallinen äiti, jonka pinna kiristyy aika usein ja joka kasvatustieteiden maisterin pätevyydestä huolimatta on omien tenavien kanssa aika usein sormi suussa.
Yhtä asiaa en kuitenkaan ymmärrä: isiä, jotka pystyvät siittämään lapsia tähän maailmaan, ja sitten tekevät töitä niin, etteivät ehdi lapsiaan juurikaan edes nähdä. Tiedän tapauksia, että äidin on täytynyt pitää lapsia vartavasten hereillä, että isä ehtii edes nähdä (siis nähdä, saati sitten jutella, leikkiä, hoitaa) lastaan. Sitä en käsitä. En yhtään. (Ja monesti nämä miehet priorisoivat vielä kaverinsa+harrastuksensakin lasten edelle. Siat).
![]() |
Nämä kesällä otetut kuvat (Maire otti äidistä ja Saimasta ja Saima otti äidistä ja Mairesta) ihan vaan muistutukseksi siitä, kuinka mainiot vekarat mulla onkaan! |
Oh Hoh. Tulipas tästä nyt vuodatus. Mutta elämää tämäkin vaan on.
Niinpä. Mekin ehdimme olla vielä työelämässä yli 30 vuotta.
VastaaPoistaOlet ihan satavarmasti tehnyt oikean päätöksen, kun kuuntelit itseäsi ja toimit sen mukaan. Varmasti ymmärtävät siellä päätöksesi ja arvostavat rohkeuttasi toimia niin kaikesta huolimatta.
VastaaPoistaMuistan itsekin samantapaisia fiiliksiä läpikäyneeni, kun lapset oli pieniä. Se aika menee niin nopeasti - nyt mulla nuorimmainen lähtee ysiluokalle - mihin tää aika menee...
Nautinnollisia kotihetkiä teille!
Ja hei, mun blogissa on teille Kyllikeille jotakin :)
Mä muistan hyvin sun ajatuksesi viime keväältä...niiden pohjalta olin kutakuinkin varma, että kaiken tämän juupaseipäs -hässäkän jälkeen lopputuloksena palaat niihin samoihin ajatuksiin. Ja tosi hyvä niin. Eipä tarvi ainakaan koskaan katua menettäneensä jotain ainutkertaista aikaa. Töihin ehtii aina, samat mietteet kuin Aarteella ja Elliksellä. Vaikka siis eihän mulla ole asiasta omaa kokemusta... ;)
VastaaPoistaH
Itse olin seitsemän vuotta putkeen kotiäitinä eikä kaduta yhtään vaikka eläkkeet jäikin siltä ajalta kertymättä eikä rahaakaan juuri tullut. Kaikkea ei voi rahassa mitata. Nytkään ei harmita yhtään vaikka olen tehnyt pakkolomien takia lyhennettyä työviikkoa jo kohta kolme vuotta. Välillä tein kolmipäiväistä ja nyt nelipäiväistä työviikkoa. Tilipussissa se näkyy, mutta menot pitää vaan sovittaa tulojen mukaan. Niin, ja pojista on mukavaa, kun olen kotona, kun he tulevat koulusta. Vanhimmainen menee ysille, keskimmäinen seiskalle ja pienimmäinen vitoselle. Kohta ne kaikki lentää jo pesästä ja sitten sitä omaa aikaa on varmasti ihan liikaakin =o). Hyvän päätöksen siis teit!
VastaaPoistaJoo, ei kaduta yhtään. Täytyy muistaa, että ei ne suuret tulot, vaan pienet menot (tämä syksy syödään siis perunoita ja voita...)!
VastaaPoistaTiina
ps. Kiitos kannustavista sanoista. Eilen oli olo jotenkin superhämmentynyt kaikkien käänteiden jälkeen, mutta nyt jo ihan OK.
Moiks, multa ei edes tavitse kysyä. Vaikkakin välillä haluaisin töihin täältä. No toisaalta Lauri täyttää kolme ensi keväänä, eli ehkä mulla on viimeinen kotivuosi mennossa. Mutta onhan tämä ollut ihana vuosikymmen (!).
VastaaPoistaPiia
Hienoa! Elämähän on täynnä arvovalintoja, ja joskus sitä sisäistä ääntään vaan kannattaa seurata.
VastaaPoistaIsistä olen samaa mieltä. Lasten kanssa on TOSI nastaa olla, ja kun on heidän kanssaan arjessa, ei pääse vieraantumaan ja hauskuus sen kuin lisääntyy. Olin juuri lasten kanssa risteilyllä, ja oli aivan mahtavan mukavaa (juotin lapsille yökerhossa drinkkejä ja näytin, kuinka discossa käyttäydytään...;) )!
t. Myllyojan iskä
Myllyojan iskälle tiedoksi, että täältä on lähdössä ihan kohta soitto lastenvalvontaan...Drinkkejä ja diskoilua, herranjestas!
VastaaPoistaPiia, toi vuosiKYMMEN kuulostaa aika hienolta. Eli taidan hankkiutua raskaaksi.